№ 28.
Veršové systémy

Verš formuje rytmus poézie. Je považovaný za základnú jednotku rytmu, je to vlastne jeden riadok básnického textu, ktorý je vďaka rytmu zvukovo usporiadaný. Verš je rytmickou jednotkou básne.
Strofa  je vyšší rytmický celok, do ktorého sa spájajú verše. Strofa sa skladá z dvoch a viac veršov. Viac ako 14 veršové strofy sú však v slovenčine zriedkavé. 
Rytmus  sa v umelckom texte vytvára pravidelným striedaním istých jazykových prostriedkov, je to pôsobivé usporiadanie zvukovo-intonačných prostriedkov verša. V poézii chápeme pod týmto pojmom pravidelné opakovanie zvukového prvku reči. Podľa toho, aké jazykové prostriedky sa v poézii striedajú, vznikajú  rôzne veršové systémy. 
Rytmický impulz  je prirodzené očakávanie čitateľa, že po skupine určitých rytmických jednotiek – organizovaných istým spôsobom, bude nasledovať jednotka organizovaná podobne, alebo úplne zhodne. Rytmický impulz môže byť teda vyvolaný striedaním dlhých a krátkych slabík, opakovaním rovnakého počtu slabík, striedaním prízvučných a neprízvučných slabík. 
Prozódia  je systém, akým je usporiadaný verš po rytmickej stránke. Rytmus sa vo všeobecnosti zakladá na opakovaní určitého jazykového prvku. Samotné opakovanie vytvára metrický impulz. Schéma, podľa ktorej sa určitý jazykový prvok vo verši opakuje, sa nazýva metrum. Metrum je však schéma dokonalá, je to norma, ktorej sa dá len priblížiť. Rytmus sa zväčša viac alebo menej od tejto normy odkláňa. Podľa toho, aký jazykový prvok tvorí rytmus, rozlišujeme tieto prozodické systémy:
 
Rým  je charakterizovaný ako zvuková zhoda slabík na konci veršov.
Združený rým  je najjednoduchší typ rýmu, so schémou aa-bb-cc
Prerývaný rým  vzniká pravidelným spojením  určitých veršov, pričom ostatné verše sa navzájom nerýmujú (napr. druhý a štvrtý verš) a-b-c-b
Striedavý rým  je zložitejší v porovnaní s prerývaným rýmom, pretože sa rýmujú dva párne a dva nepárne verše. Stretáme sa s ním v sylabotonickej prozódii. a-b-a-b
Obkročný rým  sa vyskytuje v prvých dvoch strofách sonetu, alebo samostatne. V štvorverší je to spojenie prvého a štvrtého verša a druhého s tretím. a-b-b-a
Postupný rým  sa vyskytuje vo väčších strofách alebo v rámci dvoch strof. Schéma abc-abc

a) Časomerný veršový systém – Je starobylý veršový systém, uplatňoval sa už v starovekej poézii. Z naších autorov v ňom vynikal J. Hollý, ktorý písal v Bernolákovčine. Na tvorbe rytmu sa zúčastňuje dĺžka slabiky. Rytmus vzniká striedaním dlhých a krátkych slabík. Dĺžka slabík je merateľná časom – preto aj názov časomerná. 
Jednotka na meranie dĺžky slabiky sa nazýva móra. Na vyslovenie dlhej slabiky potrebujeme čas dvoch mór, na vyslovenie krátkej jednu móru. 
Slabika sama o sebe však nie je metrickou jednotkou – tú tvorí až po spojení s inými slabikami – vtedy sa volá stopa. Stopa je tvorená dvoma alebo troma slabikami. V časomiere sa používajú stopy trochej  dk, jamb kd, daktyl dkk, spondej dd – jedine daktyl je trojslabičný. V časomernom verši sa často nahrádza spondejská stopa daktylskou, pretože súčet mór je rovnaký –  pri spondeji dve dlhé dávajú súčet štyroch mór, rovnako ako pri daktyle dve krátke dávajú dve móry a dlhá tiež dve, teda do kopy štyri móry.
Najznámejšie druhy časomerného verša sú hexameter (6- stopový daktylský alebo daktylsko – spondejský verš) a pentameter (päťstopový daktylský verš). Spojenie hexametra a pentametra vytvára elegické distichon.

Ukážka: Aj zde leží zem ta, před okem mým slzy ronícím,
                  –     U   U/ –     – / –      U   U/ –      –   / –U  U/ – –/
někdy kolébka, nyní národu mého rakev. 
	 –     U   U/  –  U    U/–   –   U  U/  –  U    U/  –

b) Sylabický/slabičný veršový systém – Nachádza sa v ľudovej poézii a v slovenskej romatickej poézii (štúrovci). Voláme ho aj slabičná prozódia, vôbec sa neopiera o stopovú organizáciu verša. Verš má rovnaký počet slabík s prerývkou (intonačnou pauzou) – dierézou uprostred.
 Rytmicko – syntaktický paralelizmus (keď je verš vlastne aj vetou, opakom je veršový presah, kedy sa koniec verša nezhoduje s koncom vety)
Sylabická prozódia sa u nás uplatnila najmä v období štúrovského romantizmu. Korene tejto prozódie však siahajú ešte hlbšie – do obdobia slovenskej barokovej poézie a tvorby Hugolína Gavloviča. 
Počet slabík vo veršoch nie je záväzný, napríklad štúrovci používali dvanásťslabičný verš (alexandrín), ale používal sa aj osemslabičný verš – oktosylab, alebo verše kombinované 8-6-8-6. Dôležitú rytmickú funkciu v sylabickej prozódii má aj časté opakovanie slov alebo skupín slov. 

Ukážka: J. Botto: Smrť Jánošika
Horí ohnik horí, // na Kráľovej holi./ - dvanásťslabičný verš, prerývka po šiestej slabike
1.,2.,3.,4.,5.,6.,//7.,8.,9.,10.,11.,12.
 
c) Sylabotonický/prízvučný veršový systém - sa opiera o stopovú organizáciu veršov. Dôležitá však nie je dĺžka slabiky, ale jej prízvučnosť, resp. neprízvučnosť, teda slovný prízvuk. Sylabotonická prozódia pozná len tri stopy, a to trochej (prízvuk a neprízvuk), jamb (neprízvuk a prízvuk) a daktyl (prízvuk, neprízvuk a neprízvuk)
 
Podľa toho, z akých stôp je verš tvorený, rozlišujeme verše trochejské, daktylské, jambické a daktylotrochejské. Aj tento druh prozódie predpokladá rovnaký počet slabík vo veršoch, tvoria však vždy pravidelné stopy – na rozdiel od sylabickej prozódie, teda rovnaký počet slabík vyplýva čisto z organizovanosti do stôp. Avšak z prísnej stopovej organizovanosti tejto prozódie vyplýva často i nebezpečenstvo prílišnej rytmickej jednotvárnosti. Tomuto nebezpečenstvu sa básnici vyhýbajú narúšaním ideálneho metra.  Sylabotonická prozódia dosť výrazne narúša rytmicko-syntaktický paralelizmus, veršové presahy sú veľmi časté. Sú však používané za účelom odstránenia rytmickej jednotvárnosti. Signalizátorom konca verša je teda rým. 
 
Existuje aj tonický veršový systém, ktorý je založený na mieste prízvuku vo verši, ale pre stály prízvukm v slovenčine nevyhovuje.

Stopy:
a)daktyl: – U U
Ukážka: I. Krasko: Baníci
Noc bola hlboká, svetlá už nepláli /
  –     U U/ –   U  U /  –    U   U/ –   U U /
b)trochej: – U
Ukážka: I. Krasko: Chladný dáždik
Chladný dáždik prší, prší /
    –    U      –     U/  – U /  – U /
c)jamb: U –
Ukážka: P.O Hviezdoslav: Hájnikova žena
Keď teda starý hájnik Čajka
U  –/ U –/  U –/U –/  U

Prízvuk v slovenčine -  v dvojslabičných a viacslabičných slovách je prízvuk vždy na prvej slabike. Slová typu pole, láska, mesiac majú prízvuk na prvej slabike a druhá je neprízvučná. Tvoria teda trochejské stopy. Slová typu koleso, vojaci, študenti sú jasnými prípadmi daktylu. Ak pred slovom stojí slabičná predložka prechádza prízvuk z prvej slabiky slova na túto predložku (na mesiac, do poľa, po láske) – vytvára sa tak tzv. slovný celok. Slovné celky tvoria ale aj jednoslabičné slová s inými jednoslabičnými alebo viacslabičnými slovami. Ak je slovný celok tvorený dvoma jednoslabičnými slovami, prízvuk je obvykle na prvom z nich (vtedy tvoria trochejské stopy) – náš spev, môj dom, svet je…. V slovenčine však existujú aj jednoslabičné slová, ktoré sú neprízvučné – sú to jednoslabičné spojky (a, i, aj, no, že, keď, veď) a príklonky (ma, ťa, sa, mi, si, mu, ho, nás, vás, som, si, je, ste, sú, bol, by). Tieto slová tvoria slovné celky  vždy so susediacimi slovami - neboj sa, dobre mi, vedel som…Štvorslabičné a viacslabičné slová a slovné celky majú tzv. vedľajší prízvuk. Na rozdiel od hlavného je slabší a nemá ani žiadnu gramatickú funkciu. V štvorslabičných slovách sa nachádza na tretej slabike, pri päťslabičných na štvrtej. Jedno slovo alebo slovný celok tak vytvára dve stopy. 
 
Jambický verš začali do našej poézie zavádzať Vajanský a Hviezdoslav. Jamb je vzostupná stopa – na začiatok je potrebné klásť neprízvuk. Na začiatok veršov sa preto kladú najmä jednoslabičné slová (=anakrúza). Keďže je však ich výskyt v slovenčine obmedzený, kladú sa sem miesto jednoslabičných aj trojslabičné – vzostupné metrum sa mení na zostupné, teda jambický rytmus sa vo veršoch naruší, ale v básni ako celku ostáva zachovaný.
Začína sa buď jednoslabičnými slovami ako keď, nie, len…., alebo keď verš porušuje syntakticko – rytmický paralelizmus, môže začínať neslabičnou predložkou v spojení s jednoslabičným slovom. 
 
d) Voľný verš - je protikladom prísne rytmicky organizovaných veršov. Vznikol v literatúre koncom 19. storočia. Staré básnické formy odmietol z akéhosi protestu, snahy o oslobodenie myšlienok. Nemožno v ňom teda hľadať ani tradičné rytmické prvky. Pritom sa však vo všeobecnosti uznáva, že aj voľný verš má svoj rytmus, no dosahuje ho iným spôsobom. Od tradičného verša sa odlíšil hlavne tým, že ustúpil od rovnoslabičnosti. Môžeme v ňom síce miestami objaviť tendencie k určitému druhu stopovosti, ale tá je viac – menej náhodná, netvorí systém. Všeobecne sa uznáva, že nositeľom rytmu voľného verša je intonácia. Rovnaká intonácia veršov či celých veršových radov je daná ich rovnakou vetnou výstavbou – ide teda o veršový alebo vetný paralelizmus. Často sa môžeme stretnúť aj s intonačnou prestávkou ako nositeľkou rytmu. 
Literárna teória psychologicky zdôvodňuje estetickú účinnosť voľného verša tým, že človek pri čítaní neustále očakáva opakovanie na základe istého metrického impulzu, na konci verša prichádza sklamanie, no na začiatku ďalšieho verša opäť očakávanie.

Ukážka:M.Válek: Domov sú ruky, na ktorých smieš plakať
Aj trinásťročné lásky majú svoje dejiny,
krvavé
a ako voda smutné.

Dôkaz toho, že avantgardní básnici povýšili verš na najvýznamnejší komponent poézie, môžeme vidieť u niektorých autorov, ktorí píšu veľké písmeno na začiatku každého verša:

Ukážka: Š. Žáry: Zvieratník
Polnoc je nedobytná klietka 
Chlípneme už stú flašu tmy
Brodíme skazeným mäsom cirkusových koní
Smutní a pyšní
Ako lev