Lyrická poézia (14)

Názov lyrika pochádza z gréckeho slova lyrika mele – verše sprevádzané hrou na lýre. Lýra bol hudobný nástroj, ktorý  starovekí Gréci používali veľmi často a sprevádzali ním prednes určitého typu poézie. Spôsob prednesu daného typu poézie bol spevný a poézia tohto druhu musela mať vlastnosti, ktoré takýto prednes umožňoval – rytmickosť, hudobnosť. Už v antickom Grécku sa lyrika výrazne líšila od epiky, a to formou i obsahovou náplňou.

ZNAKY LYRIKY:

•	subjektívnosť (subjektívny druh) – osobný názor, postoj, stanovisko (konkrétna jedna báseň vyjadruje základnú myšlienku, jeden silný zážitok z viacerých hľadísk)
•	lyrický subjekt – vypovedá za autora, často splýva s autorom
•	emocionálnosť – vyjadrovanie emócií, pocitov, nálad, citov
•	nesujetovosť – nedejovosť
•	metaforickosť – vyjadrovanie prostredníctvom básnických prostriedkov
•	gnómický čas – nevymedzený, neobmedzený čas
•	monologickosť – monológ lyrického hrdinu
•	statické motívy – základné motívy sú nemenné
•	viazaná forma reči (rytmizovaná) – verš
•	jej úlohou je vzbudzovať pocit krásna

Lyrika je literárny druh, ktorý nemá dej, vyjadruje pocity autora, nálady, dojmy, myšlienky a úvahy autora, odzrkadľuje stav. Lyrický text je vždy vyjadrovaný básnickými (poetickými) prostriedkami.

Rozdelenie lyriky podľa prístupu autora k téme:
 
1.	Náladová lyrika (impresívna) – vyjadruje citové rozpoloženie lyrického hrdinu
2.	Opisná lyrika (deskriptívna) – opisuje javy, udalosti očami lyrického hrdinu
3.	Úvahová lyrika (reflexívna) – vyjadruje úvahu lyrického hrdinu nad istým problémom, javom
 
Uvedené druhy lyriky sa zvyčajne nevyskytujú v čistej podobe, v konkrétnych literárnych dielach sa vhodne kombinujú a prelínajú.

Rozdelenie lyriky podľa tematiky:
 
1.	Intímna lyrika(osobná) – vyjadruje pocity, city lyrického hrdinu, jeho vnútorný svet. Najčastejšou témou intímnej lyriky je radosť, láska, smútok,...Ide o najväčší okruh básní. V rámci intímnej lyriky ešte osobitne vyčleňujeme rodinnú a ľúbostnú lyriku.
2.	Prírodná lyrika – vyjadruje pocity, city lyrického hrdinu, ktoré vznikli pod silným vplyvom prírody.
3.	Spoločenská lyrika (občianska, politická) – vyjadruje pocity, city lyrického hrdinu vo vzťahu k celej spoločnosti, pocity, city vyvolané spoločenskými príčinami (sociálny útlak, ekonomické problémy, vojnové udalosti, mierové udalosti,...).

SONET

- patrí medzi významné veršové formy, ktoré nachádzame v literatúre.

Pravdepodobným autorom uvedenej veršovej formy bol sicílsky básnik Jacopo de Lentino (zomrel okolo roku 1250).
 
•	Názov sonet je odvodený od slova talianskeho pôvodu – sonetto – jemný zvuk (resp. z provensálskeho slova sonet – pesnička)
•	Má záväzný počet veršov – 14 – pôvodne so schémou abba/abba/cdc/dcd
•	Člení sa na dve štvorveršia (kvartetá) a dve trojveršia (tercetá)
•	Uvedené členenie má vplyv aj na obsahovú stránku sonetov:

-	prvé štvorveršie – obsahuje tézu (nastolenie problému)
-	druhé štvorveršie – obsahuje antitézu (negáciu problému)
-	posledné dve trojveršia – tvoria syntézu

•	Na konci básne sa vždy nachádza výrazná pointa – môže dokonca zmeniť zmysel predchádzajúcich častí
•	Sonety sa niekedy spájajú do vyšších celkov – cyklus 15 zneliek tvorí tzv. znelkový veniec a obsahuje 210 veršov
•	Osobitným typom sonetu je tzv. shakespearovský sonet – anglický sonet – má 3 štvorveršia a 1 dvojveršie. Dvojveršie (couplet) prináša nečakaný tematický alebo obrazový obrat.

Za prvého kráľa sonetu považujeme Francesca Petrarcu. Sonety písal aj Dante Alighieri (1265 – 1321), Guido Calalcanti (asi 1250 – 1300) a ďalší.

Francesco Petrarca - 1304 – 1374 – „Otec humanizmu“

•	Predstaviteľ talianskej literatúry
•	Priateľ Karola IV. – veľa cestoval a istý čas pôsobil aj v Prahe, kde sa s Karolom IV. spoznal
•	Narodil sa v Arezze – pochádzal z rodiny vyhnancov z Florencie
•	Študoval právo a teológiu v Taliansku a vo Francúzsku
•	Väčšinu mladosti prežil v Avignone, vtedajšom pápežskom sídle a vtedajšom sídle kresťanstva
•	Bol známy tým, že sa venoval výskumu literatúry a objavil viacero známych starorímskych dokumentov
•	Vydával staré latinské rukopisy – Cicera, Vergília, Lívia,...
•	Ako medzinárodne uznávaná autorita dosiahol veľké úspechy v čase vojnových konfliktov ako mierový vyjednávač
•	Zomrel v malej dedine Arquá pri Padove

•	Literárna tvorba:

•	Písal vznešenú latinskú poéziu, za ktorú ho v Ríme vyhlásili za „kráľa básnikov“
•	V latinčine písal rôzne listy, filozofické traktáty, eklógy,...
•	Pre seba písal po taliansky sonety – venoval ich záhadnej dievčine menom Laura
•	Vyšli pod názvom Spevník

Spevník (Sonety pre Lauru) – súbor 366 lyrických básní – ide takmer o celoživotné dielo autora
Dielo autor venoval svojej milej – Laure, ktorú celý život miloval a ktorá bola jeho celoživotnou inšpiráciou. Lauru autor údajne prvýkrát videl v kostole počas svojho pôsobenia v Avignone. Ich platonický vzťah trval 21 rokov. Vydatá Laura ostala pre autora nedostupnou. Laura napokon odišla nečakane, zomrela na morovú nákazu.
Dielo má dve časti – Za Laurinho života a Po Laurinej smrti. Autor v ňom ospieval Lauru, jej duchovné vlastnosti (skromnosť, cudnosť, ušľachtilosť,...), zároveň zdôraznil jej fyzickú krásu svetlovlasej ženy s mliečnou šijou, ružovými prstami, s jasnými, nežne sa pozerajúcimi očami. Jej krásu vykreslil v atmosfére zelene polí, dažďa kvetov a zurčiacej vody. Krása prírody je však len ozvenou krásy zbožňovanej bytosti.
Autorov hlboký cit k Laure sa nemení ani po jej smrti. Autor si ešte viacej uvedomí, ako veľmi Lauru miloval. Platonické zbožňovanie živej Laury prechádza do nostalgickej reflexie plnej melanchólie a smútku. Jeho milovaná sa zjavuje vo svojej fyzickej kráse, sadá si na básnikovo lôžko, utiera mu oči a je zároveň anjelom, ktorý odlieta k nebesiam.

Kompozícia:
1.	Za Laurinho života
vystupuje ako reálna žena (svetlovlasá žena s mliečnou pleťou, ružovými prstami, s jasnými, nežne sa pozerajúcimi očami)

2.	Po Laurinej smrti
spomienky na milovanú ženu (zjavuje sa vo svojej fyzickej kráse, sadá si na básnikovo lôžko utiera mu oči a je zároveň anjelom, ktorý odlieta k nebesiam.

Ukážka:

Schéma 4-4-3-3
 
Sennuccio, priznám sa ti, aká náruživá
Láska ma trýzni, v akom žijem súžení.
Horím a zožieram sa Laurou zmučený,
no stále taký, akým som bol odjakživa.
....
Zdá sa mi pokorná, a predsa pyšná býva,
tvrdá i zbožná, smutná – samé premeny:
jej krása raz je chladná a raz v plameni,
raz býva krotká a raz rozmarná a divá.
...
Tu sladko zaspievala, tu si sadla, vstala,
tu pobehla, tu náhle zastavil ju strach,
tu svojím krásnym zrakom srdce prebodla mi,
...
Tu povedala slovko, tu sa usmievala
a tu jej kvapla slza. V takých myšlienkach
mi Láska ustavične rinčí okovami.

P. O. Hviezdoslav – patril do realizmu, najväčší básnik v slovenskej literatúre. Najkrajšie ospieval slovenský ľud, prírodu a vzťah k životu. Narodil sa na Orave vo Vyšnom Kubíne, pochádzal zo schudobnenej zemianskej rodiny. Študoval na gymnáziu v Miškolci a v Kežmarku a na Právnickej akadémii v Prešove. Pracoval v Dolnom Kubíne, potom v Námestove ako advokát. Neskôr sa vrátil o D. Kubína, kde sa venoval literárnej tvorbe. Tu zomrel a je tu aj pochovaný.

Krvavé sonety – skladba obsahuje 32 sonetov. Je ostrým protivojnových protestom. Hviezdoslav vyslovuje svoje rozhorčenie nad tým, že ľudstvo tak hlboko pokleslo, kladie si otázku, kto je za túto hrôzu a utrpenie zodpovedný. V záverečných sonetoch vyslovuje básnik túžbu po mieri, dúfa, že sa ľudstvo poučí a po skončení tohto strašného krviprelievania bude žiť v mieri.

Ukážka:
 
A národ oboril sa na národ- metafora
s úmyslom vraždy, s besom skaziteľa. - epiteton
Kres spráskal pušiek, zahrmeli delá: - metafora
Zem stene, piští vzduch, rvú vlny vôd, - personifikácia / animalizácia

kde bleskom kmitla hrozná Astarot. - prirovnanie
A jak v žne postať zbožia líha zrelá – prirovnanie / metafora
pod kosou, radom váľajú sa telá; - metafora
v cveng šabieľ špľachce čerstvej krvi brod… prirovanie, epiteton

Tak vo víchrici totej ukrutenstva, - epiteton
nímž ani tiger dravšie nezúri, - prirovnanie
zapadá nie zvlek: výkvet človečenstva, - metafora
života radosť smrtnej do chmúry,
v prach purpur všeľudského dôstojenstva,
v sutiny jasný palác kultúry!… - metafory a epitetá

William Shakespeare 

- narodil sa v mestečku Stratford v roku 1564, bol svedkom konca stredoveku a začiatku renesancie, ktoré sa vyznačovali búrlivým individualizmom. Vo svojej tvorbe sa vracia k skutočnému, reálnemu životu a poukazuje na dôležitosť harmónie medzi citom a rozumom a medzi človekom a prírodou. 

-Svoju pozornosť upriamil na človeka, ktorého vykresľuje zo všetkých strán. Vytvára rôzne charaktery a ženské hrdinky sú v jeho dielach rovnocenné mužom. Jeho hrdinami sú silné osobnosti, ktoré majú odvahu búriť sa proti spoločenským konvenciám, sú pragmatickí, mierne egoistickí, cynickí a v priebehu času sa vyvíjajú. 

-Shakespearova tvorba je veľmi rozsiahla, obsahuje poéziu, tragédie, komédie, tragikomédie a historické hry. Inšpirovali ho anglické, škótske a írske kroniky, antickí autori a renesančný umelci a filozofi akými sú Macchiavelli, Boccacco a Petrarca . 

-Na začiatku prepisoval staršie hry a spolupracoval s niektorými dramatikmi. Spočiatku sa nestaral o publikovanie svojich hier, pretože z tridsiatich šiestich hier prvého fólia pod názvom Histórie, komédie a tragédie pána Williama Shakespeara vyšlo predtým len 18. Na súbornom vydaní hier mali podiel jeho priatelia a spoluherci. 

Sonety
•	Cyklus 154 sonetov napísal koncom 16. storočia, následne vyšli anonymne.
•	Tri tematické okruhy: priateľstvo, literárna súťaž s konkurenciou, láska (ľúbostné trápenie).
•	Všetky sonety tvoria úvahy, ktoré obsahujú množstvo existenciálnych aj každodenných otázok ľudského života. 
•	Sonety sú čiastočne adresované tajomnej žene, tzv. čiernej dáme, a čiastočne neznámemu mužovi.

Ukážka
76. sonet
Prečo len môj verš chudobný na ozdoby?
Nepíše po novom, nemení rytmus, rým?
S novými básnikmi nekráčam, s duchom doby.
Brilantný majú štýl, lež sotva žijú ním.

Píšem len o jednom a stále o tom istom.
Každého nudí už ten plevel invencie.
Veď každý riadok môj prezrádza sonetistom,
komu je určený, čím jeho autor žije.

Vedz láska ľúbezná, o tebe píšem znova,
si pre mňa ideou vďačnou a jedinou.
Pre teba nanovo obliekam slová,
stále sa nadchýnam tou istou vidinou.

Slnko sa každý deň novým aj starým stane,
v láske sa preto tiež vraví už povedané.

SYLABOTONICKÝ VERŠOVÝ SYSTÉM (slabično-prízvučná prozódia)  sa opäť opiera o stopovú organizáciu veršov. Dôležitá však nie je dĺžka slabiky, ale jej prízvučnosť, resp. neprízvučnosť, teda slovný prízvuk. Sylabotonická prozódia pozná len tri stopy, a to trochej (prízvuk a neprízvuk), jamb (neprízvuk a prízvuk) a daktyl (prízvuk, neprízvuk a neprízvuk)
 
Podľa toho, z akých stôp je verš tvorený, rozlišujeme verše trochejské, daktylské, jambické a daktylotrochejské. Aj tento druh prozódie predpokladá rovnaký počet slabík vo veršoch, tvoria však vždy pravidelné stopy – na rozdiel od sylabickej prozódie, teda rovnaký počet slabík vyplýva čisto z organizovanosti do stôp. Avšak z prísnej stopovej organizovanosti tejto prozódie vyplýva často i nebezpečenstvo prílišnej rytmickej jednotvárnosti. Tomuto nebezpečenstvu sa básnici vyhýbajú narúšaním ideálneho metra.  Sylabotonická prozódia dosť výrazne narúša rytmicko-syntaktický paralelizmus, veršové presahy sú veľmi časté. Sú však používané za účelom odstránenia rytmickej jednotvárnosti. Signalizátorom konca verša je teda rým. 
 
Ivan Krasko

Život:

•	študoval na gymnáziu v Rimavskej sobote, maturoval v Rumunsku
•	študoval chem. inžinierstvo v Prahe a pôsobil ako chem. inžinier v Čechách
•	v Prahe bol členom spolku Detvan, prostredie ho ovplyvnilo
•	po vzniku ČSR pôsobil ako úradník v štát. službách
•	zažil súhrnné vydanie svojich diel, roku 1946 ho vyhlásili za národného umelca

Tvorba:
•	vlastným menom Ing. Ján Botto
•	Ivan Krasko – pseudonym, Janko Cigáň
•	bol vedúcou osobnosťou slovenskej literárnej moderny, predstaviteľ symbolizmu
•	hlavne básnik, napísal len 5 krátkych próz
•	zbierky : Nox et solitudo, Verše
•	krátke prózy: Naši, Svadba, List mŕtvemu
•	prekladal básne z nemčiny

Topole (Nox et solitudo)

Hej, topole, topole vysoké!
Okolo nich šíre pole - -
Čnejú k nebu veľké, čierne
- zrovna jako čiesi bôle -
topole.

Hej, topole, tie topole bez lístia!
Duch jak čísi špatnej vôle
hrdo stoja ošarpané,
v mraze, vetre nahé, holé
topole.

Hej, topole, tie topole bez žitia!
Nemo stoja v úzkom kole
- príznaky sťa z nirvány by -
pozerajú v prázdno dole
topole.

Hej, tie hrdé, vysočizné topole!
Ako vzhľad ich duch môj zmizne ...
Hore ...? Dolu ...? Do nirvány ...?
- Ako havran ošarpaný
do noci ...

Symbolika básne:
•	topoľ = symbol ľudského vnútra, ostrej, veľkej bolesti
•	bez lístia, nechránený, vydaný napospas bolesti, necitlivosti
•	vysoký, štíhly, ostrý ako smútok
•	osamelý, bez života, bez nádeje, nevie, kam bude smerovať jeho život
•	čierny, ošarpaný havran smeruje do noci – všedný, obitý, smerovanie ku koncu života bezo zmeny

Chladný dáždik

Chladný dáždik prší, prší	                       epiteton epizeuxa - symbol   
                                                                                  neutíchajúceho smútku
Po doline, po návrší		                                     epizeuxa
Zziabla jeseň žltosť znáša,	                     epiteton / personifikácia
Rozsieva ju z pôl rubáša	                             personifikácia

Mojím lícom slza padá – 
srdce východ bôľu hľadá,	                    personifikácia / metafora
znášala ho, hej, tá ruka,	                             personifikácia
preplnila, srdce puká... 	                                     metafora

Chlad/ný/ dáž/dik/ pr/ší,/ pr/ší/
            U/    -     U/    -   U/   -   U 

Po/ do/li/ne/, po/ ná/vr/ší/
        U/ - U /     -     U/   -   U

Zziab/la /je/seň/ žl/tosť/ zná/ša,/
          U / -     U/    -    U/      -    U/

Roz/sie/va/ ju/ z pôl/ ru/bá/ša/
        U /  –   U /    –      U / -    U/

•	autor využíva sylabo-tonický veršový systém.

•	téma: neutíchajúci smútok pri spomienke na osobu, ktorú lyrický hrdina  miloval a stále miluje

•	motív prírody, jesene nostalgických spomienok – prvá strofa

•	motív stratenej lásky, spomienka na lásku, ktorú veľmi miloval – druhá strofa